Author: RePack by SPecialiST

Бібліографія
Твори
Гончар, О. Т. Твори в двадцяти томах./О.Т. Гончар.-К.: Наукова думка, 2012.
Гончар. О. Т. Твори: в 2х т.: т.2: Собор; Твоя зброя; Новели та оповідання.-К.: Наукова думка, 1993.-752с.
Гончар, О. Т. Вибране / Упорядковано та передмова О. Савченко.-Х.: Прапор, 2008.-720 с.
Гончар, О.Т. Вибрані твори у 4х т./О.Т. Гончар.-К.: Акцент Плюс, 2005.- /Бібліотечна серія/
Гончар, О. Т. Бригантина: Повість /О.Т. Гончар.-К.: Веселка, 2008.-224 с.
Гончар, О. Т. Тронка; Собор; Коментарі:т.5. /Упорядковано та коментарі С.А.Гальченко. -К.: Наукова думка, 2005.-571с.-/Бібліотечна серія/
Гончар, О.Т. За мить щастя. Кресафт. Собор: [Уривки з роману]//Українське слово: Хрестоматія укр. Літ.та літ. Критики 20ст.-в 4х кн.: кн.3.-К.:Аконіт,2001.- с.273.-309с.
Про нього
Кордонська, А. Собор-символ духовної краси людини в однойменному романі Олеся Гончара/ А.Кордонська // Вивчаємо укр. мову та літ. - 2017.-№ 13/14.-с.48-55
Краснодемський, В. “То голосом сина говорить зі своїм народом апостол духу”: [ Про творчість О.Гончара] / В.Краснодемський // Голос України.-2018.-№62.-3 квітня.-с.9.
Крикуненко, В. Ми всі прочани у його “Соборі”/В.Крикуненко// Українська літературна газета.-2018-№7.-с.13
Мешко, К. Голос Собору/ К.Мешко// Слово Просвіти.-2018.-22 березня. -№13.-с.1,11,8-9,10.
Неїжмак, В. Стежка до Собору починається від цієї хати: [Біографія, цікаві факти,фото О.Гончара, його хати, батьків]/ В. Неїжмак// Голос України.-2018.-№62.-3 квітня.-с.8.
Оберігав собори наших душ// Позакласний час. -2018.-№3.-с.11-17 вкладки ”Школа патріота”
Про Олеся Гончара і його літературну спадщину, зокрема романи “Собор”, “Вершники”// Слово; Час.-2018.-№4.-с.3-51,109-114.
Федоров, В. ”Собор” Олеся Гончара крізь призму часу/ В. Федоров // Дивослово.-2018.-№5.-с.56-59.

Комунальний заклад “Запорізька обласна
бібліотека для дітей
“Юний читач”
Запорізької обласної ради
69006
м. Запоріжжя,
вул. В. Лобановського, 14
Соціальні мережі:
facebook.com/zobd.zp/

Телефони:
(061) 236-85-62
236-85-63
236-86-27
236-86-49
Факс: (061) 236-85-62
Ел.пошта:
zobd@ukr.net
Сайт:
zobd.zp.ua

Собор душі
Олеся Гончара
До 100-річчя від дня народження
українського письменника
та громадського діяча
Біобібліографічна довідка
м. Запоріжжя
2018

І не страшить мене Сибір,
І не страшать кайданів дзвони.
Велика Україно, вір:
За тебе встануть ще мільйони.
О. Гончар
Надзвичайні слова, як на улюбленця долі і партії, володаря трьох найпрестижніших премій Радянського Союзу. Чи так все було рожево і райдужно?
Олесь Гончар народився 3 квітня 1918 р. в с. Ломівці біля Дніпропетровська. Коли хлопчику було 3 роки, помирає мама, а батько вдруге одружується. Олеся забирає до себе бабуся, і свої дитячі роки він проводить в слободі Суха на Полтавщині. Закінчивши семирічку, навчається у Харківському технікумі журналістики. У 1938 р. вступає до Харківського університету. На першому курсі пише своє перше оповідання. А в 1941 році за оповідання “Орля” отримує свою першу премію. З початком війни, після третього курсу, добровольцем йде на фронт сержантом-мінометником. Після війни повертається до навчання у Дніпропетровському університеті. Саме тут письменник зустрів кохання всього свого життя, майбутню дружину та друга − Валентину, з якою одружився у 1947 році. У цей час О. Гончар пише роман “Прапороносці”, який виходить друком у 1948 році. Після завершення роботи над трилогією тема війни і далі хвилює письменника. В кінці 40-их та на початку 50-их він видає низку новел: “Модри камень”, ”Весна за Моравою”, “Гори співають”. У написаній тоді ж документальній повісті “Земля гуде” зображає діяльність молодіжної підпільної організації “Нескорена Полтавчанка”.
Видані протягом 50-х років книги новел “Південь” (1951), “Дорога за хмари” (1953), “Чари-комиші” (1958), повісті “Микита Братусь” (1951) і “Щоб світився вогник” (1955) присвячені вже мирному життю людей, важливим моральним аспектам їхніх взаємовідносин. Якісно новими стають його романи , що з'явилися протягом 60 - 70-х років. Серед них − “Людина і зброя” (1960), “Тронка” (1963), “Собор” (1968), “Циклон” (1970), бо акцент у них письменник робить на найсокровенніших питаннях життя і смерті людини.
Якщо роман ”Тронка” приніс авторові Ленінську премію (1964 р.), то доля написаного наприкінці 60-х років “Собору” склалася драматично. Роман став неабиякою подією, і невипадково, у першій половині 1968 року він вийшов друком аж тричі і був негайно розкуплений та прочитаний мільйонною аудиторією, яка − за небагатьма винятками − високо оцінила цей твір і прагнення його позитивних героїв захистити і зберегти побудований ще в добу козаччини собор на Придніпров’ї. Проте, серед цих небагатьох винятків виявилося ледь не все політбюро. Відтак не дивно, що вже підготовлений до друку у журналі “Дружба народов” роман був відкладений у довгу шухляду, а в УРСР він був підданий глобальній критиці. Олесеві Гончару навіть загрожував арешт, але партійне керівництво врешті-решт відмовилося від цього, щоб не робити письменника-фронтовика символом інакодумства. Так, “Собор” увесь пронизаний токами української християнської культури, тож партійна верхівка певною мірою мала рацію, вважаючи цей твір викликом партійній ідеології.
Велике значення для Олеся Гончара мала народна християнська культура, бо ж атеїстом Олесь Гончар, як засвідчують його щоденники, не був. Відтак, у романі постають і реальний, і символічний собори. Саме з того часу в українській культурі укорінилася лексема “собори людських душ”. Основним сенсом цього роману Гончара є пошук опори духовності, розгадування народних традицій і святинь, за які тримається народ у цьому розхитаному світі. Тому й ведеться атака на реальний та символічний Собори − задля упокорення вільного народного духу.
Ще перед публікацією “Собору” Гончар став вельми підозрілим для партійного керівництва. Він відмовився брати участь у комісії по русифікації України і засудив репресії проти інакодумців. Такі собі партійні бонзи Шелест та Підгорний навіть вимагали арешту Гончара. Але вчасно схаменулися, мотивуючи свій вчинок словами: “Знаєш, Петро, нас з тобою арештують, ніякий чорт і слова не скаже. А про Гончара заговорить світ…” І це не пусті слова. Адже твори письменника були перекладені 67-ма мовами. А “Собор” було навіть висунуто на Нобелівську премію. Подейкують, що зробив це сам Папа Римський.
Коли Щербицький 1976 року виступив на з’їзді КПУ російською мовою (до цього з середини 1950-х перші секретарі ЦК виступали українською), виступи всіх ораторів в одну ніч були перекладені на “великий и могучий”. Відмовився виступати російською мовою лише Гончар. У ті роки він, уже не голова Спілки письменників, але депутат і кандидат у члени ЦК, гостро відчуває своє безсилля: “25.01.1981. Вчора на парткомі знову виступив про черговий наступ на історичні пам’ятки Києва, про сваволю київських городничих ... Важко було говорити, від обурення дух одразу перехоплює, ось-ось трісне серце... І що дивно: мафія руйначів Києва орудує серед білого дня, і немає на них ні законів, ні управи…” Ці слова він записав у своєму щоденнику, якому довіряв найболючіше та найпотаємніше.
А далі була Перебудова: яскраві виступи і статті з вимогою державного статусу української мови, постановка екологічних питань, участь у створенні Руху, у боротьбі за незалежність. Але незалежність не принесла спокою. Часу на прозу немає: її місце заступає публіцистика. Письменник обстоює права мільйонів українців і не жаліє ядучих епітетів ані щодо депутатів, ані щодо президентів.
А про свою долю пише так: “Ось якийсь знавець пише про мене: “… весь час перебував на вершині системи”. Так це декому уявляється. А хто ж був для цієї системи упродовж десятиріч білою вороною?... Вічне підслуховування телефонних розмов, вічний піднадзорний − нічого собі “на вершині системи…” А що викоювала зі мною цензура!... Ворогові не побажаю такого “комфорту”.
Наприкінці життя Гончар “внутрішній” і “зовнішній” злилися, нарешті, в одну людину. В останній путь письменника проводжали священики 5 конфесій з повагою до його “Собору”. Помер Олесь Гончар 14 липня 1995 року. А козацький храм, який оспівав письменник, не загинув. Троїцький собор знову діє.